Leslie Ward
Leslie Ward | |
![]() | |
Született | 1851. november 21.[1][2][3][4][5] London[6] |
Elhunyt | 1922. május 15. (70 évesen)[1][2][3][4][5] London[6] |
Álneve |
|
Állampolgársága | brit |
Foglalkozása |
|
Iskolái | Eton College |
Kitüntetései | Knight Bachelor |
Sírhelye | Kensal Green Cemetery[6] |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Leslie Ward témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Sir Leslie Matthew Ward (London, 1851. november 21. – London, 1922. május 15.) angol portréművész és karikaturista. Négy évtizeden keresztül 1325 portrét festett, amelyeket a Vanity Fair magazin rendszeresen publikált „Spy” és „Drawl” álneveken. A portrék akvarellként készültek, és kromolitográfiákká alakították őket, amelyeket a magazinban publikáltak. Ezeket azután általában jobb papírra reprodukálták, és nyomatként adták el. Akkora volt a befolyása a műfajban, hogy a Vanity Fair összes karikatúráját néha „spyrajzoknak” nevezik, függetlenül attól, hogy ki rajzolta őket.
A korai portrék, szinte mindig teljes alakosak (a fő kivétel a padban ülő bírók), erősebb karikatúraelemekkel bírtak, és általában torzították a test arányait, a nagyon nagy fej és a felsőtest sokkal kisebb alsó részeken támaszkodott. Később, hogy társadalmilag elfogadhatóbb legyen, és hogy ne sértse meg a potenciális modellt ülőket, stílusa az általa „karakterportréknak” nevezetté fejlődött. Ez kevésbé karikatúra, inkább a modell valódi portréja volt, valósághű testarányokat használva.[7]
Háttér
Ward egyike volt Edward Matthew Ward és Henrietta Ward művészek nyolc gyermekének, valamint James Ward művész dédunokája. Bár a házasság előtt ugyanaz volt a vezetéknevük, Ward szülei nem voltak rokonok. Mindketten ismert történelemfestők voltak. Édesanyja festőktől és rézmetszőktől származott: apja George Raphael Ward rézmetsző és miniatűrfestő volt; nagyapja az ünnepelt állatfestő, James Ward. John Jackson portréfestő unokahúga és George Morland festő dédunokahúga volt. Mindkét szülőnek volt stúdiója otthonában Sloughban és Kensingtonban Londonban, ahol rendszeresen szórakoztatták a londoni művészeti és irodalmi elitet. Ward apja tehetséges pantomímes volt, aki szórakoztatta Charles Dickenst és más kiváló vendégeket. Bár fiukat soha nem képezték formálisan, művészbarátaikkal arra ösztönözték a fiatal Wardot, hogy rajzoljon, fessen és szobrászkodjon.[8]
Ward még iskolás korában kezdett karikatúrázni az Eton College-ban, osztálytársait és iskolamestereit használva modellként. 1867-ben a bátyjáról készült mellszobrát a londoni Királyi Akadémián állították ki. Az iskolában Ward kivételes tanuló volt, és miután 1869-ben elhagyta Etont, apja arra biztatta, hogy építésznek tanuljon. Ő túlságosan félt attól, hogy elmondja apjának, hogy művész szeretne lenni, és egy boldogtalan évet töltött Sydney Smirke építész irodájában, aki a család barátja volt. A művész, WP Frith Ward apjával beszélt a nevében, és hosszas vita után végül beleegyezett, hogy támogassa fia művészképzését, és Ward 1871-ben belépett a Royal Academy Schoolsba. 1873-ban elküldte néhány munkáját Thomas Gibson Bowlesnak, négy évvel a Vanity Fair megalapítása után. Ez oda vezetett, hogy felvették "Ape" (Carlo Pellegrini) helyére, aki ideiglenesen elhagyta a magazint, miután összeveszett Bowlesszal. Ward azt javasolta Bowlesnak, hogy használja a „Spy” nevet, ami azt jelenti, hogy „titkon megfigyelni, vagy távolról vagy rejtve felfedezni”.[8] Ward Spy aláírása hasonló volt Pellegrini stilizált majmához.
Vanity Fair
Ward 1325 karikatúrát rajzolt a Vanity Fair számára 1873 és 1911 között, amelyek közül sok megragadta alanyai személyiségét. A királyságról, a nemességről és a nőkről készült portréi azonban túlságosan rokonszenvesek voltak. Később, amikor maga is tagja lett a Társaságnak, még inkább dicsérő portréművész lett, és a karikatúrától az általa „karakterportréknak” nevezettek felé mozdult el, amit 1915-ben megjelent Forty Years of Spy című önéletrajzában is elismert.[9]
Ward módszeresen dolgozott, gyakran emlékezetből, miután megfigyelte „áldozatait” a versenypályán, a bíróságokon, a templomban, az akadémia előadótermében vagy a Parlament előcsarnokában. Néha eljöttek a műtermébe, hogy talárjukban vagy egyenruhájukban pózoljanak. Ward úgy vélte, a karikaturista születik, nem pedig felkészül. Megjegyezte: „Természetesen elengedhetetlen a jó memória, a szem a részletekre, és az elme, amely képes értékelni és megragadni a „téma” atmoszféráját és sajátosságait." [10] Szerinte egy karikatúra soha nem függhet fizikai hibától, és nem is szabad erőltetni. „Ha egy mondatban tudnám összefoglalni a művészetet, akkor a karikatúra komikus benyomást kelt, kedves érintéssel, és mindig mentes a közönségességtől.”[11]
Egy 1897-es interjúban, amelyet Oliver Armstrong Fry (a Vanity Fair szerkesztője) adott Frank Banfieldnek, a Cassell's Magazine-tól, arról számolt be, hogy Ward portrénként 300 és 400 font közötti összeget kapott. Ward volt a leghíresebb Vanity Fair művész; sőt a karikatúrák egész műfaját gyakran „spyrajznak” nevezik. Több mint negyven évig dolgozott a Vanity Fairnél, a 2387 karikatúra több mint felét ő készítette.
Későbbi évek
Ward klubjai közé tartozott az Arts, az Orleans, a Fielding, a Lotus, a Punch Bowl és a Beefsteak, ahol ő volt az egyik alapító tag. Ott felvázolta sok áldozatát. 1899-ben, évekkel azután, hogy apja megtagadta tőle az engedélyt, hogy feleségül vegye, elvette Judith Mary Topham-Watney-t, a társaság háziasszonyát, Richard Topham, a Királynő negyedik saját huszárezrede(wd) őrnagyának egyetlen lányát. Egy lányuk született, Sidney.[12]
Ward utolsó rajza a Vanity Fair számára 1911 júniusában jelent meg, mivel nem sokkal azelőtt kezdett el „jellegzetes portréival” közreműködni a The World és a Mayfairben. Jövedelmét portréfestéssel egészítette ki. 1918-ban lovaggá ütötték .[13] Ward megjövendölte, hogy „amikor a viktoriánus korszak történetét igaz perspektívában írják meg, a Vanity Fairben keresik és találják meg korunk reprezentatív embereinek és szellemének leghűségesebb tükrét és feljegyzését”.[10] Idegösszeroppanást követően Ward szívelégtelenség következtében hirtelen halt meg a Dorset Square 4. szám alatt, Marylebone, London 1922. május 15-én, és május 18-án temették el a londoni Kensal Green temetőben .
Mintegy 300 eredeti akvarellje a Vanity Fair számára a londoni National Portrait Galleryben található.[12]
Karikatúrák
- Nászer ad-Din perzsa sah, 1873
- Midhat Pasha, 1877
- Sir Henry Bessemer, 1880
- Horace Hutchinson golfbajnok, 1890
- Thomas Hardy, 1892
- Rudyard Kipling, 1894
- Winston Churchill, 1900
- John Stuart Mill, 1873
- William Maynard Gomm marsall, 1873
-
- W. S. Gilbert író, 1881
- Fred Archer zsoké, 1881
- Bernard FitzPatrick (1883-tól Castletown 2. bárója), 1882
- Edward Bickersteth Lichfield dékánja, 1884
- Georgina Weldon asszony, 1884
- Liszt Ferenc, 1886
- „Tommy” Bowles, a Vanity Fair alapítója, 1889
- Leslie Ward, „Pal”, 1889
- Hamo Thornycroft szobrász, 1892
- Joseph Barnby zeneszerző, 1894
- James Edwin Thorold Rogers, 1896
- George du Maurier, 1896
- Arthur Moseley Channell, 1898
- Paul Kruger a Dél-afrikai Köztársaság elnöke, 1900
- Robert McCall ügyvéd, 1903
- Edward Marshall Hall sztárügyvéd, 1903
- Mozaffar ad-Din perzsa sah, 1903
- Harold Hilton golfbajnok, 1903
- Charles Cayzer báró, 1904
- Herbert Asquith 1908-tól miniszterelnök, 1904
- Guglielmo Marconi, 1905
- Sir Compton Edward Domvile admirális, 1906
- William Gillette Sherlock Holmesként, 1907
- William Ramsay, 1908
- Mark Twain, 1908
Publikációk
- Leslie Ward (1915), A „Spy” negyven éve, London: Chatto and Windus ISBN 1112549951
Jegyzetek
- ↑ a b RKDartists (holland nyelven). (Hozzáférés: 2017. augusztus 23.)
- ↑ a b Encyclopædia Britannica (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b SNAC (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b Find a Grave (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b Benezit Dictionary of Artists (angol nyelven). Oxford University Press, 2006. (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b c Find a Grave (angol nyelven). (Hozzáférés: 2024. július 29.)
- ↑ Peter Mellini (2004) "Ward, Sir Leslie [Spy] (1851–1922)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press ISBN 9780198614128
- ↑ a b Leslie Ward (1915): Forty Years of "Spy", London, Chatto and Windus. ISBN 1112549951
- ↑ Peter Mellini (2004) "Ward, Sir Leslie [Spy] (1851–1922)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press.
- ↑ a b Leslie Ward (1915), Forty Years of "Spy", London: Chatto and Windus. ISBN 1112549951
- ↑ R. T. Matthews (June–July 1976), "Spy", British History Illustrated, 2, pp. 50–57
- ↑ a b Peter Mellini (2004) "Ward, Sir Leslie [Spy] (1851–1922)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press. ISBN 9780198614128
- ↑ Margaret E. Wood (2010. szeptember 8.). „A Tale of Two Knights”. Chemical Heritage Magazine 28 (1). [2022. december 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2018. március 22.)
Fordítás
Ez a szócikk részben vagy egészben a Leslie Ward című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.