Římská komuna
Římská komuna Comune di Roma
| |||||||
Geografie | |||||||
Hlavní město | Řím | ||||||
Obyvatelstvo | |||||||
Jazyky | italština, latina | ||||||
Náboženství | |||||||
Státní útvar | |||||||
Státní zřízení | republika | ||||||
Státní útvary a území | |||||||
|
Římská komuna (italsky Comune di Roma) byl městský stát vytvořený v Římě roku 1144 republikánským hnutím na konci protipapežského povstání. Revoluce byla namířena proti stále mocnější světské moci papežů a římské šlechty. Cílem republikánů bylo svrhnout vládu papežů a nahradit ji republikánskou vládou senátu a lidu podle antického vzoru starověké republiky. Republikáni během revolty zvítězili a papež byl se svým dvorem na několik let vypuzen z Říma.[1][2]
Historie
V době římského převratu zmítal celou Itálií boj o investituru a s ním související války mezi stoupenci římsko-německého císaře a papeže, guelfy a ghibellini. Do čela byl jmenován povstalecký vůdce Giordano Pierleoni jako „první patricij římské komuny“. Nové vedení města ohlásilo věrnost k císaři a zahájilo jednání s nově zvoleným papežem Luciem II. Komuna požadovala, aby se Lucius vzdal světské moci a ponechal si pouze kněžskou funkci.
Papež se obrátil na sicilského krále Rogera II. a římskou šlechtu. Nakonec požádal o pomoc i německého krále Konráda III. Štaufského, který ale hrál obojetnou politiku jak s papežem, tak i s komunou (která k němu také vyslala své zástupce). Proto nakonec Lucius II. shromáždil vojsko a vytáhl proti Římu, s několika vojenskými oddíly se mu podařilo zaútočit na Kapitol, což se mu (byl v první řadě) stalo osudným. Po zásahu kamenem[3] do hlavy přestal být schopen velet a 15. února 1145 v klášteře San Gregorio zemřel. Pohřben byl v Lateránské bazilice.[4]
Luciův nástupce Evžen III. musel většinu svého pontifikátu strávit kvůli římské komuně mimo Řím. Dohodl se s vedením komuny na sesazení Pierleoniho roku 1145 a svém návratu o Vánocích, ale v březnu roku 1146 byl nucen Řím opustit. Do čela protipapežského povstání se v roce 1147 postavil reformátor Arnold z Brescie, který zcela zpochybňoval vládu papežů kvůli padělané listině Konstantinova donace. Papež se nakrátko vrátil do Říma v roce 1148 a nového vůdce komuny exkomunikoval.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/91/Arnoldofbrescia.jpg/180px-Arnoldofbrescia.jpg)
Od roku 1149 bylo papežské sídlo v Tusculu. Papež Evžen se mohl znovu vrátit do Říma až v roce 1152 a 8. července 1153 umřel. V prosinci 1154 se papežem stal energický Hadrián IV., který se na to obrátil o pomoc ke králi Fridrichu Barbarossovi, aby vytáhl se svou armádou proti komuně. Fridrich papeži přislíbil, že ho znovu dosadí za vládce Říma. Papež poté zlomil odpor římského lidu interdiktem a donutil Římany k tomu, aby Arnolda z města vypudili.
Arnold byl nucen z Říma odejít a nakonec upadl do rukou Fridricha, který usiloval o císařskou korunovaci v Římě a za slib, že papež korunovaci provede, vydal Arnolda v poutech papežskému legátu. Hadrián IV. poté Fridricha skutečně korunoval (18. 6. 1155) a Arnold byl odsouzen k smrti. Popraven byl v Římě roku 1155 (snad v červnu, přesné datum není jisté); nejdříve byl oběšen, poté bylo jeho mrtvé tělo spáleno na popel a prach vhozen do Tibery.
V roce 1188 se papeži Klementovi III. podařilo na počátku svého pontifikátu zmírnit půlstoletí trvající napětí mezi papežem a občany Říma smlouvou o svornosti. Dohoda umožňovala římským občanům volit soudce a německému císaři udělovalo právo jmenovat prefekta, který pak byl podřízen papeži. V letech 1191–1193 byl počet senátorů radikálně snížen na jednoho a město ovládl jistý Benedetto zvaný „Carus homo“ (carissimo) jako „senátor summus“ a Řím jako první získal městský statut. Poté se Řím znovu octl pod papežskou nadvládou, pouze s tím rozdílem, že městská vláda si ponechala nezávislost jak na vyšší šlechtě, tak na papeži.
Reference
- ↑ Ottův slovník naučný: illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí. 2. díl. V Praze: J. Otto, 1889. 1141 s. cnb000277218. S. 770.
- ↑ Politické dějiny světa v datech. I. díl. 1. vyd. Praha: Svoboda, 1980. 865 s. cnb000393347. S. 107.
- ↑ Ottův slovník naučný : Illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí : Šestnáctý díl : Líh - Media. V Praze: J. Otto, 1900. 1058 s. Dostupné online. S. 417.
- ↑ RENDINA, Claudio. Příběhy papežů : Dějiny a tajemství : Životopisy 265 římských papežů. Praha: Volvox Globator, 2005. 714 s. ISBN 80-7207-574-8. S. 311.
![]() | Tento článek je příliš stručný nebo postrádá důležité informace. Pomozte Wikipedii tím, že jej vhodně rozšíříte. Nevkládejte však bez oprávnění cizí texty. |